Vil I det?
Og der er en mand, som jeg vil præsentere dig for.
Jeg tror virkelig, du vil...
Han er...
Høj. Han er meget høj.
- Hvabehar? - Han er usædvanligt høj.
Det er jeg jo også.
Men han er endnu højere end dig, og det er jo godt.
Ikke så dårligt.
Men heller ikke fortryllende.
Godaften, de damer. Kan jeg friste med noget?
Bare tag for jer. Tapenaden er skøn.
Der er du jo, Julia.
John!
Nå, så er du kommet.
Og hvor er så din søster?
Hun er lige derovre. Hej, John.
Hej, Paul.
Vi har fortalt hende meget om dig.
Jeg vil ikke afbryde hendes samtale.
Med lvan Cousins? De har først lige mødt hinanden.
Jeg tror ikke, Dorothy nogensinde kunne finde sammen med lvan Cousins.
Kære venner.
Hvor er det skønt.
Jeg har aldrig været til sådan et bryllup.
Her, Julia.
- Sikke et smukt bryllup. - Tak, far.
Jeg er ikke begejstret for dette ægteskab.
Du var heller ikke begejstret for vores ægteskab.
Det er sandt.
Hvordan går det på ambassaden, Paul?
Det går godt, tak.
Nej, egentlig ikke. De har skåret 90 procent i vores biblioteksbudget.
Senator McCarthy har tilsyneladende en lang rækkevidde.
Senator McCarthy er en viljefast mand.
Jeg beundrer viljestyrke hos en mand.
Vi kender mange i Washington, der har mistet deres arbejde.
Efter flere år i det offentlige. Og helt uden grund.
Paul skulle udarbejde en liste over hver eneste bog i biblioteket.
Du sidder da ikke og siger, at den franske regering er et hak bedre?
- Og... - Skal vi danse?
Kom.
I må have os undskyldt.
Du sagde, du ikke ville tale om det.
Jeg lærer aldrig at holde mund.
Hvor er min store starut?
Heroppe. Jeg pisker og pisker.
Og aftensmaden står på... mayonnaise.
- Den er god. - Ja, er den ikke også?
- Meget. Det er fra din søster. - Jeg vil sende Avis opskriften.
Jeg er yderst tilfreds med den.
- Jeg tror, det er mit gennembrud. - Det smager i hvert fald sådan.
Dorothy er gravid.
Jamen, Paul, er det ikke...
Er det ikke bare vidunderligt?
Jo.
- Jeg er så glad. - Ja, jeg ved det godt.
Hvis man varmer skålen en lille smule, før man pisker æggeblommen i,
opfører den sig helt anderledes.
Så er mayonnaisen idiotsikker. Det kan simpelthen ikke gå galt.
Jeg har den her. Jeg har skrevet den ned.
- Er du uenig? - I det med mayonnaisen? Slet ikke.
Jeg er sikker på, du har ret.
Man skal gå videnskabeligt til værks. Det er mit motto.
Vi har et lille problem.
- Vores redaktør... - På kogebogen.
Hun siger, bogen ikke er på engelsk.
Jeres bog er da på engelsk.
Forlaget vil afvise den.
Men de foreslog, hvis vi arbejder videre på den,
at vi skulle samarbejde med en, der kunne bearbejde bogen,
så den passer til det amerikanske marked.
Vil du gøre det, Julia?
Om jeg vil gøre det?
Ja.
Nu skal vi lege "Gæt, hvem der kommer til middag".
På onsdag skal jeg være vært for nogle kendte gæster.
Første ledetråd:
Afstanden mellem Julia Child og undertegnede
vil snart formindskes med faktoren 1:1000.
Og nej, det er ikke Amanda Hesser fra New York Times
eller Nigella Lawson eller Ina Garten.
Her kommer den anden ledetråd:
Jeg vil lave bøf bourguignon.
Det var den første ret, som vor ærede gæst prøvede
efter at have læst Lær at lave fransk mad.
Jeg skal lave bøf bourguignon. Julia Childs bøf bourguignon.
Siden ingen har gættet min hemmelige gæst, må jeg bare afsløre det.
Det er Judith Jones.
Redaktøren, der fik Julias kogebog udgivet.
Kvinden, der kunne se formatet i manuskriptet.
Hun er en ældre kvinde og nok ikke vant til at spise klokken ti.
Så jeg er så fornuftig at forberede retten aftenen før.
Mens jeg laver retten,
føler jeg, at Julia og jeg kommunikerer på tværs af tid og rum
på et dybt, åndeligt plan.
Selvom jeg for det meste bare snakker med mig selv.
- Hvor lang tid skal den have? - To og en halv time.
DEN FRANSKE KOK
Velkommen.
Jeg er Julia Child.
I dag skal vi lave et festmåltid, les fêtes d'holiday.
Vi begynder med en halvt udbenet kylling, poularde demi-désossée.
Fjern leveren og steg den med lidt løg som en lille snack,
eller lav en leverpølse, som du kan smøre på små saltkiks.
Eller giv den til katten. Katte elsker lever.
Gem leveren.
"Gem leveren."
Læg så kyllingen på maven,
og skær langs rygbenet helt ned til gumpen.
Nu gjorde jeg det igen. Jeg skar mig saftsuseme i fingeren.
På en måde var det godt, det skete.
Der sker jo ulykker i et køkken.
Vi har aldrig været inde på, hvad man så skal gøre.
Først skal man standse blødningen.
Det er bedst at holde presset mod fingeren med viskestykket.
Hold så fingeren over hovedet.
Jeg anbefaler naturlige stivelsesmidler såsom kyllingelever.
Endnu en grund til ikke at smide leveren ud.
Gud, den dunker endnu. En årepresse må være sagen.
Hvorfor snurrer I sådan rundt?
Jeg tror, jeg vil sove nu. Bon appétit.
Nej, nej, nej!
Det er jo bare en stor og tør samling opskrifter.
Det fungerer slet ikke.
Jeg må smide det meste ud og begynde helt forfra.
Det skal være en kogebog, der gør fransk madlavning
tilgængelig for amerikanere, der ikke har kokkepiger.
Uden tyende.
Kan man sige det?
"Uden tyende."
Det kan man vist godt.
- Hvad nu, hvis vi skulle rejse fra Paris? - Hvorfor skulle vi dog gøre det?
Fordi jeg har en fireårig kontrakt.
Så har vi stadig tid tilbage.
Otte måneder.
Og den kogebog er ikke noget, du kan skrive på otte måneder.
Nej, men på to år er det vel muligt.
Og hvis De forflytter mig?
Kunne de finde på at gøre det?
Ja.
De kerer sig ikke om mig.
Selvfølgelig gør de da det!
Nej, det gør de virkelig ikke.
Hvis vi ikke kan blive i Paris,
sender jeg siderne til Louisette og Simca,
og de kan sende dem retur igen.
Hvad har man ellers postvæsenet og gennemslagspapir til?
Eller jeg kan springe på toget til Paris,
når det er pinedød nødvendigt, at vi alle tre arbejder sammen.
Eller begge to, rettere. Louisette bidrager jo ikke med noget.
Men vi vil vel stadig
befinde os et sted i Europa, ikke?
Det er svært at sige med dagens højspændte politiske klima.
Senator McCarthy kan ikke lide folk som os.
Hvorfor ikke? Hvad har vi gjort?
Vi har ikke gjort noget. Men det er sagen uvedkommende.
Sagen er den, at vi var i Kina. Det er faktisk nok.
Men indtil videre er vi her stadig.
Det er også rigtigt.
Skål på bogen.
Fransk madlavning for alle!
Eller Fransk hverdagsmad. Hvad kan du bedst lide?
Jeg kan lide begge titler.
Kære Avis. Jeg vedlægger nogle sider af vores kogebog fra kapitlet om saucer.
Du må naturligvis ikke vise dem til en sjæl.
Medmindre du ved, de ikke har, aldrig har haft og aldrig vil få
noget med forlagsbranchen at gøre.
Visse folk ville elske at stjæle denne opskrift
på hollandaisesauce.
Vi kommer for sent. Tror du, hun kommer?
Louisette? Ja, naturligvis. Vi skal jo mødes hos hende.
Det var min spøg.
- Hvad skal vi tale om? - Det ville hun ikke sige.
Hun sagde, det var en overraskelse.
Måske vil hun ud af projektet. Det ville være himmelsk.
- Julia! - Det ville det da.
Kære venner. Må jeg præsentere Irma Rombauer?
Mrs. Joy?!
Det tog mig et år at skrive den første udgave af Joy of Cooking.
Kun et år? lberegnet afprøvning af opskrifterne?
Jeg prøvede ikke alle opskrifterne. Der var jo så mange.
Og så fandt jeg en udgiver, et lille forlag i Saint Louis.
Hvor meget fik De udbetalt?
Jeg betalte ham 3.000 dollars.
- 3.000 dollars?! - Ja, det var en mindre formue.
Men jeg havde penge fra min mands livsforsikring, fordi han...
- Nej da! - Begik han selvmord?
Ja.
Og hvad skulle jeg ellers gøre med pengene fra forsikringen?
Så begyndte bogen at sælge,
og Bobbs-Merrill købte rettighederne, så jeg kom på et ordentligt forlag.
Og de betalte Dem?
Så langtfra.
De snød mig. De stjal mine rettigheder.
Nu er der kommet en ny udgave, og gæt engang.
Stikordsregistret er håbløst.
Man kan ikke finde benløse fugle under F.
Er det rigtigt?
De står under "kalveruller, fyldte".
Nej da.
Hun ville kun tale om,
hvordan hendes forlag havde snydt hende
for tusindvis af dollars.
Men det fik mig da til at indse,
at det ikke er så enkelt, det her med at få den udgivet.
Du har fået brev fra Avis.
Nå, hvad siger hun så?
Avis er ellevild med mit kapitel om saucer.
Det var da dejligt.
Åh nej.
Hun har vist det til nogen. Jeg bad hende udtrykkeligt om at lade være.
Hun viste det til en redaktør fra Houghton Mifflin i Boston.
Og redaktøren i Boston viste det til en forlagsdirektør...
Paul! Paul!
Hvad nu? Hvad er der?
De vil...
De vil udgive vores bog.
Det er da alle tiders nyhed.
Og de vil give os et forskud.
På hvor meget?
- 250 dollars! - Nej da!
Og når bogen er færdig, får vi 500 dollars.
Hvor er jeg stolt af dig.
Redaktøren er begejstret for bogen.
Hun elsker den simpelthen.
"Så med en udtalt lugt af brændt gryderet i luften
"stod jeg op med en slem mavepine.
"Jeg ringede og meldte mig syg."
Og gik i seng og sov flere timer.
Skriv det. Hvis nu nogen fra dit arbejde læser bloggen.
Og måtte lægge mig i flere timer.
Ved middagstid lykkedes det mig mirakuløst at komme på benene.
Og jeg gik ud og købte alle ingredienserne en gang til.
Jeg slæbte mig hjem
og lavede endnu en omgang bøf bourguignon.
Til dessert lavede jeg en hindbærfromage.
Sidst på dagen havde jeg det godt igen.
Jeg lavede mad til en legende,
som jeg godt nok ikke havde hørt om for et par måneder siden.
Måske vil hun udgive en bog af dig.
Ja, tænk.
Hvad ville det betyde? Det ville betyde, at jeg måske blev forfatter.
Hvor meget tjener folk på at skrive bøger?
Tænker du på forskuddet? Det aner jeg ikke.
- 100.000 dollars? - Det må du ikke engang sige.
Hallo?
Hej.
Ja, det ved jeg godt. Det øser også ned her.
Det kan jeg godt forstå.
Ja, det er klart.
Nå, men tak for beskeden.
Hej.
Hun kommer ikke.
Det var ham fra Christian Science Monitor.
Det regner.
Vi bor i Long Island City, og hun er en ældre dame.
Det er skrækkeligt.
Men på plussiden er der mere mad til os.
Gider du droppe plussiden i aften?
Ja. Det er ikke verdens undergang.
Jeg begyndte lige at drømme om en bogkontrakt.
Mig og Judith Jones levede lykkeligt til vore dages ende,
og så fik vi lidt penge
og kunne få råd til at flytte.
Hvordan skal jeg forklare det?
Det vil skuffe mine læsere. De var så optagede af det.
- De bliver meget skuffede. - Jeg skulle ikke have sagt det til alle.
De overlever det.
På en eller anden måde.
Dine læsere overlever det.
- Smager det kedeligt? - Ikke nu.
Tak, fordi du sagde det.
Jeg kunne have serveret kedelig mad for Judith.
Jeg har sagt til alle, at hun kom.
De skal nok overleve.
Og når året er gået, jeg kan næsten ikke vente,
finder dine læsere ud af at komme videre med deres liv.
Og det gør jeg ikke?
Når du ikke er verdens navle?
Alle tiders.
Jeg har endelig fundet noget, jeg virkelig går op i.
Måske er jeg lidt narcissistisk.
Lidt? På en skala fra 1 til 10?
Okay, 9,3. Men en blog skal jo handle om en selv.
Jeg troede, det ville være sjovt.
Men du får bare flip hele tiden.
Det er som at bo
sammen med en selvoptaget person,
der skriver for en bunke fremmede.
Det er sgu ikke så spændende.
Men det er vores liv, vores ægteskab.
Det føles ikke spor spændende. Det føles ad røven til.
- Det var din idé! - Ja,
hvad fanden havde jeg tænkt mig? Og lige en ting til:
Jeg er ikke nogen engel.
- Jo, du er. - Nej, jeg er ikke!
Jeg føler mig som en nar, hver gang du siger det.
Og du skriver ikke om det her skænderi på din blog.
Jeg skrider.
- Har du det godt, Julia? - Ja ja, helt fint.
Udmærket.
Kære Avis. I dag pakkede vi det sidste ned.
I morgen forlader vi mit elskede Paris og tager til Marseille.
Paul er blevet udnævnt til kulturattache i Sydfrankrig.
Jeg har svært ved at lade, som om jeg ikke er helt knust.
Jeg går ud og køber brød.
Fordelen ved Marseille er, at der ikke er så mange adspredelser.
Så vi skal nok blive færdige med bogen.
Omend vi ikke overholder vores deadline.
I det mindste bliver vi i Frankrig.
Kære Avis. Hvad har vi gjort for at fortjene det her?
Nu er vi i Tyskland.
I en forstad til Bonn, Plittersdorf ved Rhinen.
Det lyder noget mere idyllisk, end det er.
Der er ingen mulighed for at overholde vores nye deadline.
Det vil tage os mindst to år til.
Og nu er Paul blevet kaldt til Washington.
Vi aner ikke hvorfor.
Det må da være, fordi de endelig forfremmer dig.
Hvorfor kalde mig til Washington for at sige det?
De kunne bare sende en telex. Det var billigere.
De vil sende dig ud igen
og spørge dig, om du foretrækker Paris eller Paris.
Det er da en mulighed. Men nu ikke videre sandsynligt.
Hvis de sender os til Paris igen,
kan jeg finde en lejlighed, når jeg skal derned i næste uge.
Er det ikke en god idé?
Jeg lover, jeg ringer, så snart de siger,
vi bliver sendt til Paris.
- Jeg ved det godt, skat. - Det kunne da ske.
Sådan. Det er perfekt.
- Flyt hånden. - Smil til fotografen, andrik.
Saml benene.
Det er meget enkelt.
Vi siger bare, hun får en mindre andel,
fordi hun tydeligvis ikke vil lægge de 40 timer om ugen, som vi gør.
Det er nærmere 60. 80!
- Vi to er vaches enragées. - Det er lige, hvad vi er. Skøre køer.
Men jeg kan ikke sige det til Louisette.
- Det må du gøre. - Jeg gør det. Vi må være koldblodige.
Jeg vil holde mere af hende, når det er på plads.
Det er da ikke, fordi du ikke hjælper i et vist omfang...
Jeg hjælper da.
Det var min idé med ærter i vores coq au vin.
Ja, det var en glimrende idé.
Men bogen udvikler sig til en mastodont.
Men vi er jo en gruppe.
Vi er Les Trois Gourmandes. En for alle...
Det har du fuldstændig ret i.
Og du har været en gevinst for projektet.
Tak.
Men...
Jeg skal skilles.
- Hvad? - Jean-Luc går fra mig.
Det gør mig ondt. Stakkels Louisette. Bare glem, at jeg nogensinde nævnte det.
Men det er ikke retfærdigt...
Ikke nu. Hun skal skilles.
Hun arbejder ikke.
Du gør ikke noget af arbejdet, så din andel bør være 10 procent.
10 procent?
Du gør ikke noget af arbejdet.
25.
- 15. - 20.
18. Og jeg går ikke højere.
Jeg synes, der skal stå:
"Af Julia Child og Simone Beck med Louisette Bertholle."
- Med? - Og med mindre skrifttype.
Nej, Simca. Samme skrifttype.
Og i alfabetisk rækkefølge.
Det var ikke hendes idé med ærter i coq au vin.
Der er telegram, madame.
Til mig?
Kære Avis. Vi har gennemlevet en kafkask tid.
Paul tog til Washington, og jeg var så naiv at tro,
at USA's regering endelig havde indset Pauls værd.
Tværtimod. De ville undersøge ham.
I tre dage blev han forhørt i et lokale uden vinduer
med en kæmpe, ildevarslende papirstak på bordet.
De udspurgte ham om vores venner, vores bøger,
vores år i Kina, vores patriotisme.
De spurgte ham oven i købet, om han var homoseksuel.
- Er De homoseksuel, mr. Child? - Nej,
jeg er ikke homoseksuel.
Vi sidder her ikke for sjov.
Det er jeg klar over.
Han vendte hjem som en renset mand. Men han følte sig godt og grundigt krænket.
Det var et mareridt.
Hvad skal jeg gøre?
Det føles, som om jeg har spildt hele mit liv.
Én udstationering til,
og så går jeg på pension, og hvad så?
Vi finder nok på noget.
Hvad skulle det alt sammen nytte?
Du har i det mindste bogen.
Det er også din bog.
Det er det da.
Uden dig var der ingen bog.
Og Simca og jeg bliver alligevel aldrig færdige.
- En skønne dag bliver I færdige. - Jeg har mine tvivl.
Nå, men her får I slutningen:
Gæt, hvem der ikke kom til middag i går aftes klokken 18.22.
Nemlig.
Det begyndte at styrte ned, og Judith Jones meldte afbud.
Jeg var fuldstændig knust.
Og som om det ikke var nok,
skændtes jeg med min mand, og han gik.
Min bøf bourguignon smagte skønt, men jeg spiste den ikke.
Hindbærfromagen tager jeg med ind på arbejdet.
Julie, kom lige herind!
Jeg har ikke sagt noget.
- Har du fået det bedre? - Ja, meget.
Så du brændte gryderetten på?
Det var ikke derfor, jeg blev hjemme.
Jeg havde omgangssyge.
Vi lever i et frit land.
Men jeg vil ikke læse om mig selv på din blog.
Og hvis du ikke har lyst til at gå på arbejde, så sig til.
Andre vil gerne have dit job. Vi står foran en stor opgave.
Undskyld.
Enhver anden havde fyret dig.
En republikaner havde fyret dig.
Jeg er ikke en dum nar.
Jeg er i chok.
Hvis du og Eric ikke kan få det til at fungere, hvem kan så?
Det er der mange, der kan, bare ikke mig. Jeg er en led kælling.
Jeg er en led kælling, Sarah.
Ja, det ved jeg godt.
Garth og jeg har slået op.
Jeg har ikke engang spurgt. Jeg er så selvoptaget, som Eric siger.
Det gør ikke noget. Jeg elskede ham ikke.
Synes du virkelig, jeg er en led kælling?
Ja.
Men hvem er ikke det?
Julia.
Jeg har tænkt over mig og Julia.
Hun var offentligt ansat. Det er jeg også.
Hun blev gift med den rareste mand. Jeg blev gift med den rareste mand.
Vi var begge lidt fortabte
og blev reddet af kærligheden til mad.
Så der er mange sammenfald, men lad os se det i øjnene: Jeg er ikke Julia Child.
Hun mistede aldrig besindelsen, bare fordi noget kogte over
eller simpelthen mislykkedes.
Og hun var helt sikkert aldrig led over for sin mand.
Hun opførte sig aldrig,
som om hun ikke havde tid til ægteskabet.
Jeg ville ønske, jeg var som hende. Hun fortjente sin gode mand. Det gør jeg ikke.
Sådan ligger landet.
I hvert fald lige nu.
Yoghurt til aftensmad.
Det er Eric Powell, Archaeology Magazine. Læg en besked.
Jeg hadede at skulle sove uden dig.
Hvor er du?
Jeg savner dig.
- Hallo? - Er der noget galt, skat?
Nej.
Hvorfor skulle der være det?
Har du og Eric en krise?
Nej da.
- Er han der? Kan du ikke tale frit? - Han er her ikke.
Jeg har lige læst din blog. Den var underlig og mere dyb end sædvanligt.
- Hvor er han? - Ude.
For at hente pizza.
Er du holdt op med at lave mad?
Det er kun midlertidigt. Jeg holder en lille pause.
Kom i gang igen.
Det vil være godt for dig at gøre noget færdigt.
- Julia gav ikke op. - Hvem siger, jeg giver op?
Lad være med at give op.
Hej.
Er du kommet hjem?
Vil du ikke nok sige ja?
Hvad skal vi have til aften?
Avis sagde, hun ville være her. Selv hvis vi ankom forsinket.
Er hun her ikke, tager vi en taxa.
De har nok også taxaer i Boston.
Hun skal nok være her. Og hun har en ternet jakke på.
Det er den, jeg skal kende hende på.
Hvad mener du med at kende hende? Har hun forandret sig?
"Se efter
"en midaldrende dame i en ternet jakke."
Har du aldrig mødt Avis?
Vi er bare penneveninder.
Kender I ikke hinanden?
Jo. Vi skriver jo sammen.
Hvordan kom I i gang med at skrive til hinanden?
Det er en lang historie.
Avis' mand, den nu afdøde Bernard DeVoto, var en fabelagtig skribent.
Han skrev en artikel i Harper's Magazine om knive i rustfrit stål.
Han afskyede dem.
Jeg skrev et fanbrev til ham, for han ramte hovedet lige på sømmet.
Og så svarede Avis på mit brev.
Så skrev jeg til hende og så videre.
Nu har vi skrevet sammen i otte år, tror jeg.
- Avis. - Julia.
- Min kære veninde. - Se dig bare!
Det er et imponerende projekt, De har kastet Dem ud i, mrs. Child og mrs. Beck.
Mange tak.
Deres redaktør er ovenud begejstret.
Jeg synes, den er fremragende.
Der findes ingen tilsvarende bog på markedet.
- Problemet er ikke bare længden. - 700 sider.
- Vi er klar over, at den er lang. - Vi ved det godt.
Der er 700 sider alene med saucer og fjerkræ-opskrifter.
Vi tænkte, at De kunne udgive den i flere bind.
Bind et: saucer.
- Bind to... - Fjerkræ.
Ja.
Bind tre: fisk. Kødretter, grøntsager og desserter.
Så bliver det til seks bind.
Æg.
- Æg. - Æg, ja. Syv bind.
Vi vil ikke udgive en encyklopædi.
Er målgruppen ikke husmødre?
Det skal være lige til at gå til. Og med lidt af det hele.
Ligesom den her.
Men hvis De er villige til at revidere den,
er vi meget interesserede.
Det er jeg forfærdelig ked af, Simca.
Du valgte den forkerte at arbejde sammen med.
Ja, jeg skulle have valgt hende her. "Is surprise i potteskjuler".
Vi tager bare bogen fra Houghton Mifflin og finder et andet forlag.
Vi har kun lige taget kampen op. Jeres bog er et mesterværk.
Hvad er skumfiduscreme?
Og behold forskuddet. I skal beholde alle 250 dollars.
De skal ikke have en snus tilbage.
Hvorfor kastede vi os dog ud i det? Hvad tænkte vi på?
Jeg husker det ikke længere.
Det gør jeg.
Vi ville skrive en fransk kogebog til
amerikanske kvinder, der ikke har kokkepiger,
så det må vi se at få gjort. Vi begynder bare forfra.
Det bliver let.
Det gør det. Dessertkapitlet er færdigt. Simca har gjort det glimrende.
Tak.
Jeg har ikke skrevet det rent endnu,
men så har jeg noget at lave. I Oslo.
Marengsskum i råcreme
I går aftes lavede jeg marengsskum i råcreme.
Kom og se verdens flotteste kylling.
Fy!
Jeg mener det. Den er vildt lækker.
Jeg vil nyde dette øjeblik.
Øjeblikket, hvor alt er muligt.
Øjeblikket, hvor man kan forestille sig, at de vil elske alt, hvad man har lavet,
og den sælger en million og gør verden til et bedre sted.
Det skal fejres med en god flaske vin.
Ikke?
Hvad skal vi have til aften?
Tænk, hvis hun ikke spiser svinekød.
Hun er madskribent, selvfølgelig gør hun det.
Du har helt sikkert ret.
- Kommer hun for tidligt? - Præcist.
- Jeg tager det sidste. - Tak.
Du er et dårligt menneske. Og svær at bo sammen med.
Hvem er det?
Amanda Hesser fra New York Times.
Kom indenfor.
Man føler et stærkt bånd til Julia, når man laver det her.
Som mentor, en indre stemme.
Jeg taler med hende, mens jeg laver mad.
Det er, som om hun er i køkkenet.
Hun er din usynlige ven.
Ja.
Og det er hende, jeg skriver til,
selvom hun nok ikke læser bloggen.
Jeg vil vildt gerne møde hende.
Jeg vil være hendes brudepige ved brylluppet i 1946.
Det ville kræve en tidsrejse.
Men jeg har den slags tanker.
Vi skal på pilgrimsfærd til Julias køkken,
der er på museum.
Men først skal bloggen være færdig. Jeg har 15 dage tilbage og 24 opskrifter.
Og jeg har stadig ikke udbenet en and.
Det er dårlig stil at sige "mums", mens man spiser, men mums!
ET KAPLØB MED TIDEN FOR AT LÆRE FRANSK KOGEKUNST
Lower Manhattan udviklingskontor, Julie Powell.
Lower Manhattan udviklingskontor. Vent venligst.
- Lower Manhattan udviklings... - Det er Sarah
fra New York Times. Det er helt utroligt.
Ja, jeg ved det. Jeg ringer senere.
Julie Powell. Hvad kan jeg hjælpe med?
Ved du hvad? Gæt, hvor mange beskeder du har.
65.
- 65? - 65.
Er det Julie Powell fra artiklen? Det er Judy Clain,
redaktør på Little Brown.
Er du interesseret i at skrive en bog?
Ring til mig på 212-049-0067.
Det er Sarah Chalfant, litteraturagent.
Har du en agent?
Jeg vil gerne repræsentere dig.
- Jeg er producer på CBS... - Eric, jeg bliver forfatter.
Du er forfatter.
Det er Ruth Spungen fra Food & Wine Magazine.
Vær venlig at ringe til mig på 212-157-3245.
- Jeg skal lave pæretærte. - Senere.
Hej! Det er mor. Du er i New York Times!
Jeg siger dig: Alle ringer.
Tante Jessies kusine Dorrie...
Hende, hvis mand vandt tærtespisningskonkurrencen.
De har abonnement på New York Times
og så det.
Alle synes, det er så spændende.
Det er Ken Dryer, redaktør på Random House.
Din blog er skøn.
... redaktør på Bon Appétit.
Jeg er producer på Food Network. Vi vil mødes med dig.
Vi har nogle idéer.
Vil du lave det til...
- En bog. - En film.
En tv-serie.
- Ring til mig. - Ring til mig.
Tak, Gud.
Drinks.
Her.
- Hej, det er hos Julie. - Og Eric.
- Vi laver mad. - Og blogger.
Og andre ting. Læg en besked.
- Dine er bedre. - Jeg laver dem bare stærkere.
Det er Barry Ryan fra Santa Barbara News-Press.
Jeg skriver en artikel i anledning af Julia Childs 90-års-fødselsdag.
Jeg spurgte hende, om hun kendte din blog.
Hun havde nogle harske kommentarer. Vil du komme med en udtalelse?
Hallo?
Ja, det er mig.
Sagde hun det?
Sagde Julia Child det?
Har hun læst min blog?
Nej, det har jeg ikke lyst til at kommentere.
Men tak, fordi du ringede.
Julia hader mig.
De hader os.
Hvem?
Houghton Mifflin.
- De hader jer ikke. - Jo, det kan jeg love dig for.
De skriver, det er en god bog.
Men de vil ikke udgive den.
De synes, den bliver for dyr. Økonomien forbyder dem det.
Otte år af vores liv. Og så har det bare været et beskæftigelsesprojekt.
Ellers ville jeg ikke have haft noget at lave.
Nå, hvad pokker.
Synd for mig.
Og hvad så nu?
Du er underviser.
Du kan undervise.
Så rejser vi hjem, og...
Hvor er det?
Hvor bor vi?
Vores hjem er, hvor vi er.
Ikke også? Og vi finder en løsning på det hele.
Du kan undervise i vores køkken.
Du kan undervise i fjernsynet.
I fjernsynet?
- Mig? - Ja!
Du ville gøre dig glimrende i fjernsynet. Jeg mener det.
Paul!
Det er ikke min spøg.
Nogen vil udgive jeres bog.
Nogen vil læse jeres bog og forstå, hvad I har udrettet.
For jeres bog er helt utrolig.
Jeres bog er en genistreg.
Jeres bog vil gøre verden bedre.
Hører du, hvad jeg siger?
Hvor er du dog sød.
Det er du.
Du er den rareste mand.
De kan rende os.
Judith, se lige her.
Vores frygtløse talentspejder Avis DeVoto
har en veninde, der har skrevet en kolossal fransk kogebog.
Houghton Mifflin har lige afvist den.
" Franske opskrifter til amerikanske husmødre". Rædsom titel.
God fornøjelse, Judith.
Bøf bourguignon
Mums.
Mums!
Hvor kan den...
Nå, her er den.
- Hvem er det? - Det ved jeg ikke.
Anbefalet brev til mrs. Julia Child.
Hvor er det koldt!
Værsgo.
Kære mrs. Child.
Vi har læst Deres fremragende franske kogebog.
Nærlæst den, afprøvet opskrifterne og vurderet den.
Vores konklusion er, at det er en unik bog,
som vi vil være stolte over at udgive.
Paul! Paul!
Hvad er der?
Knopf vil udgive vores bog.
Udtales det sådan, eller er K'et stumt?
Det er da lige meget.
De tilbyder os et forskud på 1.500 dollars.
"Vi tror, at Deres bog vil gøre for fransk madlavning i USA,
"hvad Rombauers Joy of Cooking gjorde for hverdagsmad,
"og sådan vil vi markedsføre den."
Når vi mødes, og jeg håber, det bliver snart,
vil jeg især ind på bogens titel.
Det er yderst vigtigt, at titlen
adskiller bogen fra andre kogebøger.
- Plejer du at bruge denne metode? - Nej, overhovedet ikke.
"Lær at lave fransk mad."
Hvad siger du?
Jeg kan efterhånden slet ikke forholde mig til det.
- Det bliver du nødt til. - Godt så.
Jeg elsker den titel.
Sagde hun "hader"? Brugte Julia Child virkelig ordet "hader"?
Nej.
Men hun sagde, jeg ikke udviste respekt eller tog det alvorligt.
Hvordan kan man tage det mere alvorligt?
Tror du, hun synes, at jeg misbruger hende?
Hun kan ikke have læst din blog.
Har hun læst den?
Det vidste han ikke.
Men hun havde i hvert fald en mening om den.
Tror du, det er, fordi jeg bander lidt for tit?
Måske. Hvem ved?
Der er noget galt med hende, hvis hun ikke kan forstå dit projekt.
Der er ikke noget galt med hende.
Hun er perfekt.
Den Julia, du har i hovedet, er perfekt.
Hende, der ikke forstår dit projekt, er ikke perfekt.
Den Julia, der betyder noget, er hende i dit hoved.
Jeg kommer aldrig til at møde hende.
Men du kender hende jo allerede.
- Tak. - Det var så lidt.
- Hun reddede mig. - Det gjorde du selv.
Jeg var ved at drukne, og hun trak mig op af havet.
Kom nu ikke for godt i gang.
Julia begyndte at lave mad,
fordi hun elskede sin mand, elskede mad,
og hvad skulle hun ellers lave?
Men hun fandt glæden ved det.
Først forstod jeg det ikke, men det gør jeg nu.
Det har Julia lært mig.
Men her er Julias vigtigste lektion:
Hun har lært mig at lave mad.
Nu er vi tæt ved mål:
1 dag tilbage og 1 opskrift.
De tror måske, at det er helt umuligt at udbene en and.
- Hele proceduren... - Intet er umuligt.
... tog mig tre kvarter første gang, fordi jeg var skrækslagen.
De skal ikke være bange.
Jeg er ikke bange, Julia.
Tag Deres kniv, og gå til angreb på kræet.
Læg et dybt snit ned langs rygbenet.
Helt fra halsen og ned til gumpen,
så rygbenet kommer til syne.
Brug en kort, skarp kniv.
Jeg gjorde det. Se bare, Julia. Den ser ud ligesom din.
Se den lige. Den ser ud, fuldstændig som den skal.
Tak. Kronen på værket.
365 dage. 524 opskrifter.
Den smager skønt, skat.
Jeg er vild med den.
Eric, jeg kunne aldrig have gjort det uden dig.
Som en klog mand engang sagde:
"Du er smørret på mit brød. Du er mit livs åndedræt."
Skål for min mand.
Jeg elsker dig, skat.
Så er det forbi.
Projektet er færdigt. Vi er tilbage ved status quo:
Eric, jeg og katten, måske lidt forsømt.
Vi sidder i Queens og spiser.
Tak, alle sammen.
Hvad kan jeg sige?
Bon appétit.
JULIA CHILDS KØKKEN
Se højden på bordpladen. Den er hævet specielt til hende.
Der er hendes meget omtalte morter og støder.
Tag et billede af mig.
Det er godt. Kan du posere lidt?
Jeg kan tale med hende.
Det er godt.
Et til.
Det hengivne.
Der har vi det.
Lad mig blive lidt.
Jeg elsker dig, Julia.
Der er du jo!
Det dufter godt. Hvad skal vi have?
Navarin d'agneau.
Der er kommet noget til dig.
Paul Child døde i 1994, 92 år gammel.
Julia Child døde i 2004, 91 år gammel.
Lær at lave fransk mad er udkommet i 49 oplag.
Julie Powells bog Julie & Julia udkom i 2005.
Hun og Eric bor i Queens, men ikke over pizzeriaet.
Hun er forfatter.
Hendes bog er blevet til en film.
Oversættelse: Malene Hollnagel